Miss? Ursäkta mig?
Vänta! Mår ni bra?
Hör ni mig, miss?
Vet ni var ni befinner er?
Är ni skadad?
- Jagade någon er? - Förlåt mig, jag...
Jag mår bra. Jag heter Sarah Foster och är student. Ni kan få min adress.
Vill ni ha skjuts tillbaka?
Herregud, mår du bra? De ringde och sa att du fortfarande låg och sov.
- Jag öppnade låset igen. - Jag vet, det är galet. Mår du bra?
- Ja, det är ingen fara.. - Du skrämde mig.
Förlåt, men jag trodde inte att det skulle ske igen.
Hallå?
Gör du kaffe? Jag tog bussen.
Mina fötter är fortfarande blöta.
Du sa att du skulle byta ut fotot.
Det liknar inte ens mig.
Istället för att äta lunch ute kanske vi kan beställa hem något.
Vi kan stanna kvar i värmen...
Jonathan?
- Stanna där. - Vad är det?
- Jag ville inte att du ska se... - Se vad?
- Vad håller du på med? - Förlåt, men det är försent.
Jonathan, snälla... Jonathan!
Dr Cooper, er nästa patient är här.
Sarah Foster? Jag tyckte att jag kände igen namnet. Jag hade dig i en klass.
- Kommer du ihåg det? - Självklart.
Jag läste blanketten du fyllt i och universitetet hade kvar din mapp.
Dessutom har jag läst nyheterna. Jag beklagar verkligen.
- Men det här tycks vara något annat? - Ja, hans död kommer att förfölja mig.
Jag gick hos en psykolog i ett år, men nu vill jag bli klar med avhandlingen.
Jag vill komma tillbaka dit jag var tidigare, men sen jag kom tillbaka-
- har jag gått i sömnen. Först vid lägenheten, men nu går jag allt längre.
- Var inte dörren låst? - Jag låste upp den i sömnen.
Har du gått i sömnen tidigare?
- Hur är din sömn i övrigt? - Dålig. Jag har svårt att somna...
- ...och jag har mardrömmar. - Kan du berätta om dem?
Oftast är det en man. Jag ser honom inte, men vet att han vill skada mig.
- Ibland kan jag inte ens andas. - Är drömmarna återkommande?
Det är alltid samma man. Jag vet inte vem han är eller kan tänkas vara.
- Och humöret? - Jag är ledsen och känner mig ensam.
Men jag tar mig framåt.
Sorg kan vara överväldigande och det är något du går igenom nu.
Men dina sömnproblem kan vara ett medicinskt problem.
Jag vill att du undersöks. Jag ska även presentera dig för några läkare här.
- Är det okej? - Självklart.
Du kommer att bli bättre, Sarah. Det kommer att bli tufft-
- men du är på god väg. Och du är alltid välkommen hit, okej?
- Tack. - Sätt ett extra lås på dörren också.
Okej.
Jag ska till sömnforskningscentret ikväll.
För att sova? Vad skumt. Förresten, minns du Neil Owens?
Jag skickade ett sms till honom. Jag hade glömde bort det.
Om man vill något, måste man ju uttrycka det, så det gjorde jag.
- Är han inte din professor? - Tekniskt sett....
...men om det går bra kan jag ju hoppa av kursen.
- Jag tänkte skicka bilder till honom. - Nej, låt honom fantisera istället.
- Jag har aldrig sett dig dejta någon. - Ingen har frågat.
Jag läste någonstans att man varje dag ska försöka hitta tre själsfränder-
- och sen visualiserar man alla detaljer om dem och gör dem levande.
Okej, ser du han där? Tänk om han bjuder ut mig?
På en begravning? Lite deppigt, men vem av dem?
Han som går ur bilen.
- Han ser lite gift ut. - Jag tänker att han är singel.
Bra där. Just så. Första steget är att tänka det.
Blodprovet såg bra ut, men det utesluter inte allt. Drömmen där du kvävdes-
- kan vara ett tecken på sömnapne, ett tillstånd där man slutar andas i sömnen.
- Är det farligt? - Vi vet om du har det imorgon.
Vi vill att du sover här i några nätter, så att vi kan se ditt sömnmönster.
Den här maskinen mäter alla dina värden som andningar och hjärtslag.
- Mina drömmar? - Nej, mest din neurala aktivitet.
Men vi vet först när du drömmer och ser vad som händer i din hjärna.
- Tänk om jag börjar gå i sömnen? - Du övervakas under hela natten.
- Du kan inte gå någonstans. - Så jag kan inte ta mig härifrån?
- Klart att du kan. - Men bara när du är vaken.
Sir? Det här är doktor White, han är chef här.
- Sarah Foster. - Hej. Kommer du när du är klar?
- Jag är strax tillbaka. - Tack.
Ursäkta! Ursäkta mig.
- Har ni kallat på dr Koslov? - Jag försökte, men det funkar inte.
- Det är fel på den. Vad behöver ni? - Jag kan nog inte somna här.
- Det är normalt. - Oftast kan jag inte sova alls.
- Jag tror att jag känner dig. - Det tror jag inte.
På begravningen. Jag såg dig där.
- Vad du där? - Jag var i närheten på kyrkogården.
- Vem var det? - En ung kvinna. En student här.
Jag beklagar. Jag såg dig i bilen med din fru.
- En annan läkare. Jag är inte gift. - Inte jag heller. Jag menar, jag var...
- Med författaren? - Ja.
Det måste ha varit intressant.
Att älska honom innebar inte att jag älskade hans arbete. Eller snarare...
Jag visste att hans böcker var bra, till och med fantastiska, men...
...ibland läste jag hans böcker och förstod inte som jag förstod honom.
- Han får aldrig veta det. - Jag ber dr Koslov skriva ut en sån här.
- Sov gott. - Tack.
God morgon, Sarah. Hoppas att det var okej att vi flyttade hit dig igår kväll.
- Vi har bättre utrustning härinne. - Okej...
- Hur mår du? - Jag har inte sovit så djupt på länge.
- Gjorde jag något märkligt? - Nej, du sov lugnt.
- Jag tror inte att jag drömde. - Det är rätt vanligt i början.
- Tänk att jag inte vaknade. - Dr White tar över från och med nu.
Vad vi fick reda på igår kväll är att du har ovanliga neurala mönster.
- Men du behöver inte oroa dig. - Din status är väldigt unik.
Oftast ser vi upprepningar, men dina hjärnvågor är...
- Är det därför jag går i sömnen? ...Det är möjligt, men troligen inte.
Vi får reda på det. Just nu skapar vi bara en grundläggande profil.
Vi vill att du stannar minst tre nätter den här veckan om du kan.
Jag stannar varenda kväll om jag får sova så här gott.
Bra.
- Hej, hur var det? - Bra, jag kunde sova.
Jag hade glömt hur skönt det var. Jag ska tillbaka dit imorgon.
Minns du mannen på begravningen? Han är chef för centret.
- Se där! - Det var inte hans fru, utan en läkare.
- Vad trist. - Han är trevlig.
- Är det din professor? - Nej, han har inte hört av sig.
Jag tror att det kanske är slut. Jag borde ha skickat bilderna.
Vi ses.
Prinsen var beroende av dopaminet som uppstod vid tanken på henne.
Kärlekens oundvikligt sjunkande seratoninnivå gjorde honom mer besatt.
Låt oss inse faktum. Kärlek är en slags bipolär sjukdom.
Det kan leda till hjältemod, mord och även lyckliga slut, men för vår prins-
-tog historien slut innan första kyssen.
- Du köper det visst inte. - Att det inte finns någon fri vilja?
Jag ser vetenskapen, men det finns mer hos kärleken är jakten på dopamin.
- Det han gjorde var vackert. - Men se på hans mentala tillstånd.
Sömnlöshet, upprymdhet, aptitlöshet, hängivelse, besatthet, avtrubbning-
- sorg, vrede. Är jag den enda som tror att de mest stimulerande och romantiska-
- kärlekshistorierna beror på kemisk obalans?
Okej, så vilka är på miss Wells sida?
Vad?
- Är vi på samma sida? - Foster.
- Ursäkta? - Du sa Wells, men det är Foster.
Jag förstår tyvärr inte.
- Jag heter Sarah Foster, inte Wells. - Sarah Foster?
- Om det är vad du vill, så visst. - Är det här nåt slags skämt?
Du heter ju Sarah Wells.
- Hej, vad heter jag i efternamn? - Vad? Wells sist jag kollade.
Trodde du inte att jag visste det?
Till min vackra och hängivna hustru samt partner, Sarah Wells.
Dr Cooper gick vid fem. Hon är tillbaka imorgon bitti.
- Det är viktigt. Lämnade du mitt nummer? - Ja.
Är det något annat jag kan göra, miss Wells?
Sarah? Han kommer in lite senare.
Jag är också läkare om du vill berätta något.
Jag väntar helst på dr White.
Får jag fråga en sak? En anställd fann det här utanför ditt rum igår kväll.
När en patient har en speciell dröm fyller vi i en av de här blanketterna.
- Ditt namn står på det. - Jag drömde inte något.
Det trodde jag också, men du beskrev att du blivit jagad av en aggressiv kvinna.
- Det är inte min dröm. - Är du säker?
Ja, och det är inte min handstil. Titta.
Vänta...
God morgon.
Jag kom hit igår kväll, men du hade redan somnat.
- Dr Koslov sa att du ville fråga något. - Jag mår bättre nu. Jag var orolig bara.
- För vad? - Inget. Det var ingenting.
- Inga drömmar igår kväll? - Inte vad jag minns.
Det är vad maskinen också säger, och du kommer tillbaka i övermorgon.
- Ursäkta, jobbar du här? - Ja.
Finns det några böcker om minnesförlust där man bara glömmer en sak?
- Är det till en uppsats? - Om en patient glömde sitt namn bara.
- Men allt annat var normalt. - Delvis minnesförlust.
- Går det att bota? - Det kan vara permanent...
...men i de flesta fall går det över. Det kan förstärkas vid trauma-
-hjärnskador eller störd sömn.
- Men oftast går det över av sig själv? - Nästan alltid.
Det vanligaste sättet är att patienten hittar sina vanliga rutiner igen.
- Verkligen? Är det allt? - Det är allt som händer.
Om minnesluckorna blir hallucinationer pratar vi om psykos.
Jag kan förklara det över en kopp kaffe.
Nej, tack.
- Hej, hur gick det? - Hej.
- Är Dawn på sitt rum? - Vem då?
- Dawn, är du hennes vän? - Vem är Dawn?
- Har det hänt igen? - Vad?
- Sömngångargrejen. - Känner du till det?
Ja.
- Bor du här? - Japp.
Sen början av terminen?
Är du arg på mig eller något, för jag har lektion om tio minuter.
- Inte alls. Kan du säga vad du heter? - Varför är du så skum?
- Förlåt, det är bara... Vad är det? - Nicole Wyatt.
- Borde jag oroa mig för dig? - Nej, jag hade en skum kväll bara.
- Hallå? - Sarah.
- Vem är det? - Sarah. Du vet vem det är.
- Vad? - Du är allt jag kan tänka på, Sarah.
- Vem är det? - Jag är den ute i mörkret.
Ingen har rört dig som jag gör.
Tycker du om när jag ser på dig?
När jag är nära?
- Ursäkta mig? - Förlåt?
Jag heter Elaine Cooper. Jag kan träffa dig om en liten stund.
- Dr Cooper, det är Sarah. - Jag träffas alldeles strax.
- Vi talades vid för ett par dar sen. - På telefon?
- Nej, jag är Sarah. Sarah... - Jag hittade inte någon mapp med henne.
Jag kom in häromdagen. Du kom ihåg att jag varit student här.
- För tre dagar sen? - Sarah Foster.
- Sarah Wells? - Jag kontrollerade båda namnen.
- Min man var Jonathan Grey, författaren. - Jaså?
- Så ni minns inte? - Förlåt, men minnet sviker ibland.
- Var det på sjukhuset? Kvinnokliniken? - Nej, jag vet inte vad det är.
Okej, jag vill tala med er, men först måste vi hitta er mapp.
- Kan den stå under något annat namn? - Jag kommer tillbaka, okej?
- Jag vill att ni stannar. - Jag tror att det var ett misstag.
Är ni säker? Ska jag be någon att hämta er?
Har du glömt något?
- Nej, jag sover inte på centret ikväll. - Är allt som det ska?
- Ja. - Du får gå dit imorgon igen.
Jag heter Sarah Foster.
Oroa dig inte, Sarah. Jag håller alltid ett öga på dig.
Jag känner att du väntar på mig. Jag besökte dig igår kväll.
Jag känner dig, Sarah. Benen under ditt skinn.
Känner du mina fingrar på din kropp?
- Hej. - Var du hemma igår kväll?
Ja. Kan du släppa in mig? Jag glömde nycklarna.
- Vart ska du? - Träffa Neil på en kaffe.
- Din professor? - Ja. Jag skickade massor av bilder.
- Vi ses. - Hej då.
Dr White!
Scott?
- Scott? - Sarah?
Ursäkta mig. Adressen stod i registret och jag visste inte vad jag skulle göra.
- Jag borde kanske inte ha kommit hit. - Det är okej. Kom hit.
Vad händer?
Jag glömde mitt sista namn eller så mindes jag fel.
- Det är inte Wells, utan Foster. - Foster?
Du kände mig som Sarah Foster, men nu skulle du säga att du aldrig hört det.
Och sen minns jag min rumskompis fel. Jag bodde med en tjej som heter Dawn.
Sen var det en tjej, Nicole, men det är två olika personer.
- Och vem är där nu? - Dawn är tillbaka.
Dr Cooper minns inte mig heller, trots att vi sågs för ett par dar sen.
Hon hade ingen aning.
Jag hoppades att du kunde förklara det.
Hej, Elaine. Det är Scott White. Jag pratar med Sarah Wells just nu-
- och vi tror att det är en bra idé om hon kommer till dig på måndag.
Jag ville bara be henne hälsa på dig, är det okej?
Hälsa.
Dr Cooper?
Ja, det känns bättre. Bra.
Okej. Jag ber henne ringa kontoret och boka en tid. Toppen.
- Hon minns dig. - Det gjorde hon inte igår.
Jag är ingen psykolog.
Sarah, du har ovanliga sömnmönster.
- Är det därför det här händer? - Jag vet inte.
Det är möjligt att dina sinnesintryck rubbats på något sätt.
- Tänk om det är något annat? - Världen förändras inte så.
Men tänk om den gör det?
Det var ett misstag att komma tillbaka. Förlåt, men jag måste gå.
- Sarah. - Förlåt att jag störde dig.
Sarah! Sarah!
Sarah. Är du okej?
Han väntade i min lägenhet, såg mig och började jaga mig.
- Han vill göra illa mig. - Du måste gå till polisen.
- Jag vill inte. - Om han jagade dig, måste du det.
Hoppa in.
Kom in.
Det är säkert någon du träffat.
Det är bara att det inte känns så. Det var mannen i mina drömmar.
Jag tror att det kommer tillbaka.
- Titta. - Det där fixar jag.
- Låt mig se. - Jag vågar inte somna om igen.
- Tänk om det förändras igen. - Inget förändras.
- Du har drömt igen. - Det var ingen dröm.
Jag har fortfarande mardrömmar, senast en igår kväll.
Men när jag vaknade upp i sovrummet och det inte var mitt rum, så var jag vaken.
Förlåt.
Tack.
Jag vet inte vad det är, men jag kan en del om drömmar.
Vi tänker på dem som historier, men det är känslor som triggas kemiskt.
När vi sover släpper hjärnan ut ämnen och vi upplever olika känslor.
Då börjar den tänkande sidan av hjärnan att berätta en historia som förklaring.
- Det var ingen dröm. - Men om vi tänker att det var det.
- Vad kände du? - Jag var rädd att bli upptäckt.
- Vem då? - Kvinnan som bodde där.
Jag såg henne byta om på en stol.
- Och? - Och jag ville därifrån.
Men... jag ville också att hon skulle veta att jag var där.
Jag var arg på henne och ville att hon skulle frukta mig.
Men jag vet inte vem hon är och vill inte ha med henne att göra.
Du får sova här ikväll. Det kan vara annorlunda imorgon bitti.
Jag är på andra sidan korridoren.
En storm. Jag såg att den var på väg ner från bergen.
Så vackert.
Min själ är trasig, går den att läka?
- Varför hjälper du mig? - Jag vet inte.
Men det gör jag. Jag kan hjälpa dig, det vet jag.
Vi ska ta oss igenom det här. Vi kommer att förstå allt.
- God natt. - God natt.
Gå härifrån. Försvinn! Försvinn!
Scott?
Scott? Scott?
- Hej, är dr White inne? - Ja, vem kan jag hälsa ifrån?
Sarah Foster. Eller förlåt, Sarah Wells.
Ett ögonblick.
- Dr White, Sarah Wells är utanför. - Ja.
Tack.
- Har hon gått? - Nej, hon står där.
- Jag vill träffa dr White. - Det är jag, hur kan jag hjälpa er?
- Ursäkta, Scott White? - Jag är Scott White. Vad heter ni?
- Sarah Wells. - Det är märkligt...
Eller egentligen inte, men jag förstår inte. Ni är inte Sarah Wells.
- Är hon patient här? - Det kan jag inte svara på.
- Vem är jag i så fall? - Det får ni berätta.
- Är ni gift? - Ursäkta?
- Det var ett misstag. - Vänta, känner ni Sara Wells? Vem är ni?
- Renoverar ni ett gammalt hus? - Vem har berättat det?
Vänta, vem berättade det, miss?
Miss? Miss? Ni behöver inte gå.
Sarah?
Gå härifrån! Försvinn! Försvinn!
- Kom in. - God morgon.
- Hur hamnade jag här? - Vet du inte det?
Jag minns några saker du säkert säger inte stämmer.
Sist jag träffade dig gick jag och la mig hemma hos dig.
Så du minns inte att du kom tillbaka?
Du går i sömnen igen. Polisen släppte av dig hos mig strax efter elva.
- Det minns jag inte. - Jag ville koppla in dig i maskinen.
- Har jag varit här hela natten? - Ja.
- Är du gift? - Nej.
- Har du varit det? - Nej.
I min dröm är du gift.
En annan du.
Vi såg det tidigt. Du drömmer på natten. Den här linjen visar det.
- Drömmer jag just nu? - Du vaknade för några minuter sen.
Vad minns du?
Jag vaknade upp i huset igen och träffade dig i lobbyn-
- men det var en annan version av dig. En annan Scott White jobbade här.
Han behandlade en patient med mitt namn. Jag såg henne, men det var inte jag.
- Jag förstår. - Men du är väl Scott White?
Ja, det är jag. Vem känner igen dig i den andra världen?
- Ingen. - Så det har med identitet att göra.
Mannen som lämnar meddelanden, han som jagade mig.
I drömmar kallas det ankarelement. Det förenar den vakna världen med drömmen.
Jag drömmer inte.
Berätta en sak. Ledsen att behöver fråga-
-men hur gick din mans självmord till?
Han...
Jag... Jag minns inte.
- Jag minns inte. - Han kanske inte hade något skäl.
Nej, jag gick i terapi i mer än ett år och skev i mina journaler om det.
Han lämnde ett meddelande.
Men jag minns inte just nu, förlåt.
- Hej. Har du inte lektion? - Jag tänker inte gå idag.
Känd författare mördad av beundrare
- Sarah? - Tack för att du kom.
- Mår du bra? - Jag vill att du ser på skärmen.
Den här? Jonathan Allen Grey, den prisbelönta författaren...
...mördades den 11 november.
- Det står att mannen förföljde... - Han blev inte mördad.
De fann mannens blod på hans kontor, men tog aldrig fast honom.
Scott, Jonathan blev väl inte dödad?
- Du vet väl hur han dog? - Du berättade det för mig.
- Dr Cooper berättade det. - Jag minns det inte alls.
- Det här kan vara mannen du såg. - Jag vet inte... vad som händer.
- Jag jobbade så hårt och blev bättre. - Låt oss prata med Elaine Cooper.
- Hon kommer inte ihåg mig. - Minnet kan vara på väg tillbaka.
- Det hände aldrig. - Minnen kan komma upp till ytan.
- Det är inte alltid logiskt. - Han blev inte mördad, det vet jag.
Hallå?
Du känner mig!
Scott! Scott, snälla! Han försöker att döda mig!
- Sarah. - Han var här.
Jag försökte att ringa dig. Han var därinne.
- Ingen är här, du är säker nu. - Okej.
Han...
Du tror mig inte.
Du tror mig inte. Han var...
Han var... Han var på soffan.
Jag vet.
Dr Koslov visade mig den här. Han sa att ni fyllt i den.
- Nej. - Har du drömt något liknande?
- Nej, jag har inte fyllt i det. - Sarah, du måste vara lugn.
- Vi måste tänka logiskt. Synvillorna... - Jag vill inte stanna här.
- Hon kan stanna med mig. - Sarah behöver professionell hjälp.
Hon måste till ett säkert ställe tills problemen är lösta.
- Vi måste båda hålla oss till lagen. - Det här är ologiskt.
- Hur kan det vara det för dig? - Tror du att jag ljuger?
Nej, men vi måste kunna hjälpa dig.
Vi måste ta in dig i några nätter för observation.
- Nej! - Jag följer med. Jag vill hjälpa dig.
Jag kan inte vara själv på ett sånt ställe. Tänk om det inte hjälper?
Det hände inte. Jag hittade på allt. Jag berättar det inte för någon.
Jag följer med dig till kliniken, så att du slipper vara ensam.
Jag vill skriva in en patient.
Hon heter Sarah Wells.
- Vi har ett rum redo. - Och om jag vill gå härifrån?
- Det första dygnet tar vi hand om dig. - Och om jag vill härifrån?
Det går inte.
- Ta det lugnt, killar. - Släpp mig!
- Snälla, släpp mig! - Det kommer att bli bra.
De säger att jag måste gå hem, men jag kommer tillbaka imorgon bitti.
Jag är ledsen att vi måste göra så här.
Men det är det rätta.
Jag kommer dit.
Tack för att du kunde träffas. Ledsen att du fick åka hemifrån så sent.
Det är okej, men jag ser att du är upprörd. Men du gör det rätta.
Jag tänker inte förlora en patient till. Jag måste hjälpa henne.
- Det gör du. Tog du med hennes mapp? - Är den inte här?
Varför skulle den vara det? Vad sa du att hon hette?
- Flickan som du berättade om. - Sarah Wells.
Känner du henne inte?
- Nej, men skulle jag ha träffat henne? - Varför har du bytt kläder?
- Vad? - Träffades vi tidigare idag?
Nej.
- Jag ska ta Sarah Wells härifrån. - Nej, du har inte tillstånd.
Vilket rum är hon i?
Visst... Visst.
- Hon borde inte vara vaken. - Vad har ni gett henne?
Mycket.
Förlåt mig. Kom nu.
Jag ska hjälpa dig.
- Allt kommer att bli bra, du måste sova. - Nej, det vill jag inte.
Sarah, lyssna på mig. Jag träffade Elaine Cooper-
- när jag hade lämnat dig på kliniken. Hon visste inte vem du var.
- Vad menar du? Jag förstår inte. - Jag kan inte förklara.
- Det är ju vad jag försökt säga. - Jag lovar att det ska lösa sig.
- Prata med mig, så att jag inte somnar. - Du måste sova.
- Jag kan inte somna igen. - Så, ja.
- Jag är fortfarande vaken. - Jag ska ingenstans.
Låt oss sova.
Jag har börjat minnas saker.
Han som försökte skada mig hette Warren Lambert.
Han var besatt av min mans böcker. De spärrade in honom.
- Jag vet att han inte var där. - Nej...
- Men det kan vara så du minns honom. - Jag vet.
Berätta vad som hände med din man.
Det var kallt och det regnade.
Min man skulle signera böcker.
Folk älskade hans arbete. Särskilt kvinnor.
Men jag visste att vi var trygga.
Det var ju "vi".
Jag tänkte överraska honom på kontoret.
Men mitt framför mig hände något jag inte kunnat förutspå.
Det måste vara ett misstag, men nej...
Hon var där och han erkände det. Han sa att han hatade sig själv för det.
Vad ska jag svara på det?
Han sa att det aldrig skulle ske igen. Han sa det på telefon...
...men jag visste att jag var tvungen att åka och det gjorde jag.
Efter det svartnade allt. Alla ensamma nätter.
Han ringde, men jag svarade aldrig.
Jag lämnade honom, men, nej...
Henne... Det var något fel på henne.
Så klart att det var.
Hon åkte till hans kontor och berättade att det var över. Grannarna hörde honom.
Han skrek att hon skulle gå, men hon hade ett vapen.
Hon sköt honom.
Hon... dödade min man.
Sluta!
Du kommer inte härifrån.
Han har tydligen suttit inspärrad tidigare.
Miss Foster?
Mitt namn. Det står Foster.
Vem är du?
- Vem är du? - Gå härifrån. Försvinn! Försvinn!
Gå härifrån.
Lämna mig ifred. Lämna mig ifred.
- Sarah? Är allt som det ska? - Titta, hon är här. Där är hon.
- Det är ingen här. Det är bara vi här. - Hon står ju där.
- Titta på mig. - Varför ser du henne inte?
- Vad är det som händer? - Hon står ju där.
- Herregud. - Det är bara vi här. Det är ingen här.
- Snälla... - Det är ingen fara. Litar du på mig?
Du måste lägga dig ner. Lägg dig ner, det är ingen fara.
- Jag förstår inte vad som händer. - Hon drömmer om mig.
Varför det? Tänk efter. Det måste finnas en anledning.
Hon kanske redan har berättat det.
Det är alltid hon, samma kvinna. Hon hittar mig och kommer in i huset.
Hon ser på mig. Hon tittar på mig när jag sover.
Jag känner mig inte trygg i mitt egna hem. Jag låser alla dörrar, men...
...hon måste ha nycklar.
På kvällarna står hon och väntar på andra sidan gatan.
Hon står bara där och väntar.
Varför får jag inte henne ur mitt huvud.
Jag visste att du skulle vara här.
- Jonathan? - Sluta, jag sa att du inte skulle komma.
Jag går ingenstans, det regnar.
- Jag stannar härinne. - Jag ringer polisen.
Sluta.
Vänta, snälla... Snälla, sluta.
Snälla...
Hon är här, då hon har mardrömmar. Och han hjälper henne.
- Dig. - Vad?
Den riktiga du. När han har botmedlet vet jag inte vad som händer.
- Det är en mardröm. - Det är omöjligt.
Det måste finnas en förklaring.
Jag älskade Jonathan Grey.
Och jag var inte hans fru.
Jag var den andra kvinnan.
Jag heter Anna.
Nu minns jag. Jag satte vapnet mot mitt huvud och allt svartnade.
Det jag såg sen var det här.
Jag befann mig här och gick mot dig.
- Känner du hur varmt det är? - Vad?
Det är november, inte sommar.
Jag ville inte att det skulle vara kallt. Jag ville vara här...
...och bli hans stora kärlek.
Du sa att ledtråden till det jag såg var identitet. Och du hade rätt.
Nej, lyssna. Det vi båda upplever är något annat.
- Det är en upprepning. - Det är kärlek.
För han är du. Jag skapade dig.
Kanske för att jag skulle finna... sanningen.
Så att jag skulle se vad jag gjort. Jag trodde inte att vi skulle ses igen.
Jag vill inte att det här ska sluta.
Sarah.
Oroa dig inte, Anna.
Jag heter Sarah Foster.